Pregătiți-vă să începem filmarea în 30 de secunde.
Așezați-vă.
Pantofii ăia.
Sunt italieni, nu-i așa?
Pantofii? Cred că da.
Da, foarte interesant.
Nu ți se par prea femeiești?
Nu.
Cred că cineva din domeniul tău
poate trece neobservat cu ei.
Manolo, verifică-mi gulerul, te rog.
David, începem cu camera doi,
în patru, trei, doi. Camera pe David. Și...
Domnule președinte. Acum, vom acoperi foarte multe teme
în foarte mare detaliu pe parcursul acestor interviuri,
dar aș vrea să încep cu ceva pe lângă subiect
punându-vă o întrebare,
mai mult decât oricare alta, pe care aproape oricare american
și oameni din întreaga lume și-ar dori să vă întreb.
De ce n-ați ars casetele?
Nemernicul!
Ei bine, dle Frost, sunt surprins de întrebarea dumitale,
de vreme ce avem o înțelegere, o înțelegere contractuală, cred,
cum că vom discuta despre Watergate în ultima sesiune de filmări.
Dar dacă telespectatorii au așa o mare grijă,
atunci, poate că ar trebui să răspund pe scurt acum.
Ceea ce probabil că foarte puțini oameni realizează
e că sistemul de înregistrare de la Casa Albă
a fost înființat de predecesorul meu, președintele Johnson,
pe de o parte pentru a evita necesitatea de a avea o secretară la toate ședințele,
și pe de altă parte pentru a se asigura că există
o înregistrare a tuturor înțelegerilor verbale,
oricât de neprotocolare ar fi.
Acum, inițial, când am ajuns la Casa Albă,
am insistat ca sistemul să fie înlăturat.
Mie nu-mi plăcuse deloc ideea, dar fostul președinte,
președintele Johnson, a afirmat în repetate rânduri
ce nesăbuință ar reprezenta îndepărtarea sistemului,
lucru care a considerat el că e cea mai bună metodă...
În box, mereu există acel prim moment,
și o vezi pe fața adversarului.
E momentul acela în care simte
impactul primei lovituri date de campion.
E un moment dezgustător, într-un fel, în care realizează că
toate lunile de vorbe încurajatoare și agitație,
pregătirea psihică, toate au fost amăgitoare.
Se putea vedea pe fața lui Frost.
Dacă nu cunoștea calibrul omului
cu care se confrunta înainte de începerea interviului,
cu siguranță și-a dat seama după primul răspuns al președintelui.
Vezi tu, de vreme ce cel mai bun sfat e
aproape întotdeauna unul confidențial,
și acum că au fost făcute publice casetele,
e foarte puțin probabil ca oamenii să se simtă prost
când vorbesc în mod confidențial la Casa Albă.
E mai puțin probabil să ofere acel sfat. Așa că în final,
întregul sistem politic și,
în mod indirect, țara sunt cele care suferă.
S-a zis cu deschiderea noastră tupeistă.
Și când ați decis ca...
În ce moment ați știut că urma să vă dați demisia?
Asta e bine. E bine.
Îmi aduc aminte foarte bine. Era 23 iulie.
După ce mi-a fost clar că democrații sudiști
care încă mai erau împotriva punerii sub acuzare
erau puși sub presiune de către președintele Camerei Reprezentanților.
În noaptea aceea, i-am spus lui Al Haig, "Asta e. S-a dus și președenția."
Și, desigur, știind cum e Al,
a-ncercat să mă facă să mă răzgândesc.
Iar vicepreședintele Ford, adică, să nu uităm
că el ar fi avut cel mai mult de câștigat personal din retragerea mea,
el încă mai era absolut convins că
urma să câștigăm când s-a votat punerea mea sub acuzare,
- și chiar cu un scor mare. - John, trebuie să facem ceva.
Trebuie să mergem mai departe.
E o situație disperată, John. Fă ceva.
23 de minute la o singură întrebare?
Bine, hai să facem o pauză.
Hai să schimbăm casetele. Hai, omule.
Opriți banda.
Îmi pare rău, domnilor.
Trebuie să facem o pauză. Schimbăm caseta.
Bine, cum e? Ai obținut răspunsurile căutate?
E fantastic.
Bun. Bun. Mulțumesc.
Scuzați-mă. Lipsesc o clipă, domnule.
Da, sigur. Cât vrei tu.
Ce faci, David? Oprește-l din divagat.
E-n regulă. Sunt doar discuții introductorii.
Dar sesiunea asta durează doar două ore.
Aproape jumate s-a consumat, și irosim material prețios, da?
Pe momentul în care a luat decizia de a se retrage,
pe chestia asta ar trebui să insistăm.
Vrei să-l întreb de Vietnam?
Nu. Nu. Trebuie să obținem ceva
din noaptea demisiei. Mă înțelegi?
Acela a fost Nixon la cel mai scăzut punct, o epavă totală. În genunchi?
Se ruga împreună cu Kissinger? Hai, poți să-l termini cu chestiile astea.
Auzi, a fost bine?
Perfect, domnule.
N-a fost prea arogant sau egoist?
Deloc. Ați părut stăpân pe sine, imparțial, ca un om de stat.
Bun.
Acum continuați exact la fel.
Cu răspunsuri lungi. Controlați spațiul
Nu-l lăsați să preia controlul.
Bine, am înțeles.
Gata. Porniți filmarea.
Ne întoarcem la camera trei în 4, 3, 2 și...
Citind descrierea acelor extraordinare ultime zile,
se pare că cel mai emoționant moment s-a consumat
în acea discuție de la om la om cu Henry Kissinger.
A fost acela, poate, cel mai emoționant moment din carieră?
- Bun, bun. - Da.
Aș putea spune că altul la fel n-a fost.
Cu excepția faptului că, ce să zic, e greu de spus
care e cel mai emoționant moment,
pentru că toate diferă între ele.
Îmi aduc aminte de ziua în care a murit Eisenhower.
Pentru Dumnezeu.
Și ziua în care am condus-o pe fiica mea cea mare Tricia la altar.
Și în ziua din timpul audierilor premergătoare punerii sub acuzare
când Julie, fiica cea mică, a venit la mine în birou,
m-a luat în brațe și m-a sărutat. Plângea, înțelegi?
Iar ea plânge foarte rar.
Mi-a spus, "Tati, ești cel mai bun om pe care-l cunosc."
"Tati, ești cel mai bun om pe care-l cunosc"?
"Și orice-ai face, eu te voi sprijini.
Trebuie să treci prin foc, încă un pic."
Superb.
Așadar, Kissinger și cu mine eram în camera de zi Lincoln,
și am început să ne amintim
de câteva decizii importante pe care le luaserăm împreună.
De China, Uniunea Sovietică,
acordul de pace din Vietnam.
Hai să-ți spun acum ceva ce n-am mai spus nimănui.
De câte ori am avut o decizie grea de luat...
Eram în camera de zi Lincoln în momentul acela.
Mă dusesem în camera aceea ca să mă rog.
"Acum, Henry, eu sunt quaker. Tu ești evreu.
Niciunul din noi nu e prea ortodox,
dar aș vrea să cred că fiecare din noi în felul nostru
are o sensibilitate religioasă adâncă.
Așa că dacă nu te superi, putem să ne rugăm puțin în liniște?"
Așa că am îngenuncheat. Asta era în fața mesei la care
Lincoln semnase Proclamația de Independență.
Apoi, după câteva momente, ne-am ridicat amândoi, iar Henry spuse...
E vreo... Scuze.
E vreo problemă?
Cu timpul.
Am depășit două ore.
Zău? Așa de repede?
Dle președinte, cred că timpul nostru s-a scurs.
Vai, ce păcat.
Să știi că începuse să-mi placă.
Ați fost nemaipomeniți amândoi.
Materialul e grozav.
Să știi că e și foarte ciudat,
pentru că eu mă așteptam la întrebări despre Vietnam.
Și ne pregătiserăm pentru asta, nu-i așa, Jack?
Da, și eu la fel.
Cred că ne-am lăsat duși de val, ne-au năpădit amintirile.
Într-adevăr.
Așadar, poimâine la ora 10:00, nu?
Da, exact.
De-abia aștept. Pa-pa.
Nu trebuie să spui nimic.
Domnule președinte!
Domnule președinte, vă rog!
Ce-o să-i spui?
O să-i spun că trebuie să se implice.
Trebuie să fie în stare să-l facă să tacă.
David, avem probleme fundamentale în abordarea noastră care cred...
Nu-ți face griji, Bob. Mă ocup de asta.
Putem folosi unele chestii legate de Kissinger.
Da, dar trebuie să discutăm mai curând, decât mai târziu...
Uite, și eu sunt dezamăgit.
Dar mă-ntreb, lăsăm deocamdată partea cu post-mortemul?
Nu vreau să minimizez faptul. Acum trebuie să mă întorc la LA
să mă întâlnesc cu niște oameni de la Weed Eater.
Mulțumesc tuturor! Ați făcut o treabă grozavă!
- Marv, Lloyd, o zi bună. - Pa, David.
Ne vedem în curând. Doamne-ajută!
Ce naiba e Weed Eater?
E un mecanism horticultural.
E unul din sponsorii noștri.
Ce s-a întâmplat cu Xerox?
Dar General Motors sau IBM?
Presupun că nu toate companiile blue-chip ne-au trimis banii.
Avem Alpo.
Mâncare pentru câini?
Stai, John. Deja am început filmările.
Deci suntem aproape, nu? Suntem foarte aproape?
Probabil ar trebui să-l întrebi pe David chestia asta.
Suntem aproape, John?
Cred că suntem pe la 30%.
Mai avem atâta? Sau am vândut 30%?
Repet, asta e o întrebare pe care probabil ar trebui...
Am vândut, am vândut 30%.
Dumnezeule...
Am crezut că, practic, avem finanțare totală.
Aveam. Dar finanțarea a fost dintotdeauna condiționată de vânzările de reclame,
și nu s-a gândit nimeni că o să pice în halu' ăsta.
De ce s-a întâmplat așa? Pe ce bază?
Credibilitatea proiectului.
Pe ce altceva s-ar putea baza vânzările de reclame?
Vă înțeleg îngrijorarea.
Dar vă cer să fiți mai calmi cu David în următoarele câteva zile,
având în vedere la câtă presiune e supus.
Pentru că momentan, el singur plătește toate astea.
Așa că el riscă mai mult decât propria reputație.
Iar noi nu?
Ați părut foarte încrezători ultima oară.
Nu înțeleg. De ce v-ați răzgândit brusc?
E o nebunie. E vorba de Richard Nixon.
Interviurile astea o să facă audiență măcar la categoria de vârstă 30-40 de ani.
Jimmy! Da. Da, eu sunt din nou, ca-n proverb.
Nu-mi place deloc să fac asta unui prieten,
și știu că deja ai dat mai mult decât ți-am cerut,
dar vreau să bagi mâna în buzunar un pic mai adânc.
Sunt într-o situație cam dificilă.
Am avut ocazia să arunc un ochi peste casetele de ieri.
Și?
Sincer? E mult prea moale, David.
Așa. Bate-mă, John. Bate-mă cu un băț.
Nu, vorbesc serios.
Trebuie să-i faci viață grea.
Poți începe prin a sta mai aplecat. Trebuie să ataci mai mult.
Dacă vezi c-o rupe la fugă, pac,
îi pui repede altă întrebare.
Să nu aduci în discuție chestii generale.
Fii exact.
Și mai presus de toate,
nu-l lăsa să mai facă predici de-astea de 23 de minute.
- Am înțeles. - Și stai departe de el
înainte de filmări.
Ieri, se juca cu tine.
Ți-a spus de prostiile despre Ben-Hur și strângerea banilor.
Alea sunt jocuri psihologice. Nu-i face jocul.
Să nu uiți niciodată, ai în față un mare manipulant.
Am înțeles.
Marele Inchizitor!
Nu, doar prietenosul confident din cartier.
E-n regulă. Doar a explodat un bec.
De-asta îi am în preajmă pe băieții ăștia de la Serviciile Secrete.
N-ai de ce să-ți faci griji.
Ca președinte, te obișnuiești cu chestiile de genul ăsta.
Ed, trebuie schimbat becul ăsta de 750 W, urgent.
- Concentrați-vă, dle. - Da.
Gata, ne-am întors. La numărătoarea mea.
Fiți pregătiți pentru filmare. 30 de secunde.
Pregătiți-vă.
Ai avut o seară plăcută?
Da, mulțumesc.
Ai făcut sex?
David, începe cu camera doi în 4,
3, 2 și...
Dle președinte, ați venit la Casa Albă promițând pace,
dar imediat ce-ați ajuns acolo,
implicarea SUA în Vietnam s-a adâncit, iar războiul a fost prelungit,
având consecințe catastrofale.
Ați simțit că i-ați trădat pe cei care vă aleseseră?
Războiul din Vietnam nu a fost al meu.
A fost moștenirea mea.
- Și mi se părea că... - Acum.
... parcă motivul prezenței noastre acolo
nu fusese înțeles cum trebuie de către poporul american.
Mi s-a părut că nu realizaseră
cât de important era acest test pentru credibilitatea americanilor.
Întreaga lume aștepta să vadă
dacă avem tăria de caracter să mergem până la capăt.
Puteam să mă retrag. Puteam s-o fac.
Puteam să dau vina pe predecesorii mei.
Puteam să retrag trupele din Vietnam mult mai devreme,
și foarte posibil, aș fi câștigat
un premiu de pace nordic în urma acordului.
Dar eu am crezut în cauză.
Și uneori se întâmplă să mai crezi în calea cea grea.
S-ar putea spune chiar că
eu am fost ultima victimă a războiului din Vietnam.
Da, spune-o paraplegicilor.
Haide, David, Cambodgia.
Și Cambodgia? O invazie pe care toată lumea v-a sfăutit să n-o faceți.
Toate informațiile de la CIA și Pentagon sugerau că avea să dea greș.
De ce-ați făcut-o, totuși?
În primul rând,
ca rezultat al incursiunii în Cambodgia, am adunat 22.000 de puști,
15 milioane de gloanțe, 150.000 de rachete, mortiere.
Toate astea au aparținut nord-vietnamezilor,
care altfel ar fi fost direcționate
direct spre soldații americani.
Dar una dintre justificările principale pe care le-ați dat pentru invazie
a fost presupusa existență
a "sediul tuturor operațiunilor militare comuniste din Vietnamul de Sud,"
un fel de "Pentagon de bambus" care s-a dovedit a nu exista deloc.
- Nu, nu. Stai așa un pic. Nu, eu... - Și trimițând...
Și trimițând avioane B-52 pentru a bombarda o țară întreagă,
ștergând de pe fața pământului întregi zone cu civili,
ajungeți să transformați în radicali niște oameni odată moderați,
unindu-i în sentimentul anti-american
și creând, astfel, un monstru prin Khmerii Roșii,
care aveau să ducă la un război civil...
- Gata! ... și genocid.
- Da, bun, bun, bun. - Asta e.
Bun, puneți caseta.
Filmez.
Domnule, sper că sunteți de acord,
imaginile sunt destul de șocante.
Să știi că politica SUA n-a fost niciodată aceea de-a ucide civili.
Astea sunt procedurile dușmanului.
Nu sugerez...
Și dacă vrei să mă întrebi
dacă regret victimele ambelor tabere din război,
da, desigur, normal că le regret.
Hai să-ți spun ceva. La un moment dat te poate pune la pământ.
În regulă, dle, când aveți de-a face cu cineva care...
Dar de câte ori am avut îndoielile mele,
mi-am adus aminte de muncitorul în construcții din Philadelphia,
pentru că a venit la mine
și mi-a spus, "Dle, vă pot imputa un singur lucru privitor la invazia din Cambodgia.
Dacă o făceați mai devreme,
ați fi putut confisca arma
care mi-a ucis fiul, acum trei luni."
Deci tu mă întrebi dacă îmi pare rău pentru Cambodgia?
Nu! Nu-mi pare rău. Știi ce?
Aș fi vrut să o fac mai repede și mai în forță.
- L-am prins. - Atât!
A fost îngrozitor. Iar el era atât de încrezător.
Ce-o să spuneți despre Watergate?
Îmi pare rău, băieți, am discutat în toate amănuntele asta.
Mai bine?
Da. Indiscutabil mai bine.
Ce urmează?
Politica externă.
Grozav. Rusia, China, chestiile de mare putere.
Așa, și?
Dacă se ia la trântă cu el la fel și în cazul Vietnamului,
dă-ți seama ce-o să facă în cazul adevăratelor realizări.
N-o să fie deloc frumos.
Răspunsul a fost o creștere de 15 centimetri.
A fost o agonie să privesc.
Atunci m-a chemat Hrușciov și m-a implorat să intervin.
Vezi tu, el și Mao nu prea se înțelegeau,
iar Hrușciov știa că președintele
avea să vorbească cu mine și cu nimeni altcineva.
Era singurul în care Mao avea încredere în mod personal, de la om la om.
Când David a încercat să se atingă de el,
Nixon l-a tocat ca pe carne.
Care "revoluție", David?
Tocmai l-ai lăsat pe Richard Nixon să susțină
că era revoluție în țară?
Ce, cu protestatari "bombardând" și "atacând" agenți de poliție?
Eu nu-mi amintesc să fi fost așa.
Eu îmi amintesc de oameni care au protestat în mod pașnic și legal
împotriva războiului din Vietnam!
- Asta-mi amintesc eu. - Închide muzica, te rog.
Până la sfârșit, ascultarea telefoanelor studenților
și intrarea cu forța în casele jurnaliștilor
începea să sune ca un răspuns irațional.
Îmi pare rău că simți așa,
dar, pur și simplu, nu pot fi de acord cu punctul tău de vedere.
În legătură cu ce anume?
Cu orice, sincer!
Eu cred că azi a fost o îmbunătățire majoră.
Ești nebun?
Hai să-ți spun eu cât de prost au mers lucrurile azi.
După ce-am terminat filmările, am auzit doi membri ai echipei spunând
că n-au votat pentru el când au avut ocazia,
dar de-ar candida din nou azi, ar avea sprijinul lor.
Îl faci să arate ca un bun președinte, pentru Dumnezeu!
Și lasă fleacurile David.
Cui îi pasă dacă Nixon își lua patul de la Casa Albă în Europa
când călătorea? - Mie!
E irelevant!
Și e exact genul de povestioară banală care ar distrage atenția unei gazde...
Ce?
Hai. Nu, spune-o.
Ce, voiai să spui "gazdă de talk show"?
Da. Da, exact.
Bine, uite, e inutil să încerc să-ți răspund punctelor de vedere.
Sincer, nu cred că e cazul să fiu pesimist sau alarmat.
Și auto-flagelarea asta ridicolă,
în opinia mea, e doar deprimantă.
Nu!
Și amenință să dea peste cap întregul proiect.
Dacă cineva de-aici crede că n-o să avem succes,
ar face bine să plece acum,
altfel, o să molipsească pe toată lumea.
Nimeni?
Am înțeles.
Bun.
Acum, eu sugerez ca în loc să putrezim în hotel în următoarele cinci zile,
să ne petrecem separat Paștele.
Dar înainte să plecăm, Caroline și cu mine am vrea
să ne onorați cu prezența la o cină festivă
la noul local al lui Patrick Terrail.
Ce să sărbătorești, David?
Că o să lucrăm cu toții la Burger King?
Ce sărbătorim? E ziua mea, Bob!
Aș vrea să-mi sărbătoresc ziua de naștere cu niște prieteni.
Ia uite, e Neil Diamond?
Frost și Nixon, Frost și Nixon
Și ăla e Sammy Cahn?
Se potrivesc la fel ca Prancer și Vixen
David, ai auzit?
Ridicându-se în zbor
Dumnezeule, ăla e Hugh Hefner.
Dumnezeule.
Sperând la câteva zile de salariu mai bogate
Da, cre' că el e. Cu Michael York.
Alea trebuie să fie Iepurași.
Sunt Iepurași? Iepurași adevărați?
Frost și Nixon, Frost și Nixon
Se potrivesc la fel ca Mason și Dixon
David, simpla organizare e cea mai mare realizare.
Frost se asociază cu Dicky...
Nimeni altcineva n-ar fi putut face asta.
Iar interviurile astea o să reziste pentru generațiile viitoare
de academicieni și istorici politici.
E chiar așa de rău?
El a salvat-o
A scris o carte Dar uite care-i șmecheria
David!
Patrick.
Nu e un escroc E plătit de David
Vai, ce atmosferă festivă. Vă rog, nu vă ridicați.
Să înțeleg că interviurile au mers bine?
Chiar mai bine, doamnă. A fost nemaipomenit.
Președintele conduce cu 11-0.
- Serios? Ca să vezi. - Da.
Încântător.
Mă bucur că totul a mers conform planului.
Înțeleg.
Și nu putem face nimic?
Serios?
Mersi că m-ai anunțat, atunci.
Chiar așa e. Au renunțat la emisiunea din Australia.
Nu, David.
Au crezut că trebuie să-mi reevaluez prioritățile.
Producătorul e îngrijorat că acum o să urmeze emisiunea de la Londra.
M-am băgat în asta cu tot ce am,
și tot n-am garanții că o să vadă vreodată lumina zilei.
Ce-am făcut? Unde-mi era capul? De ce nu m-a oprit nimeni?
Trebuia să mă fi oprit fizic!
Nu, nu, nu.
Nu trebuie să ieșim în seara asta. Hai să stăm acasă mai bine.
Mă duc la Trader Vic să aduc ceva de mâncare.
Cotlet sau pește?
David?
Nu-i nimic. Te sun eu de la restaurant.
Vreau un cheeseburger.
Sună bine. Mie îmi plăceau cheeseburgerii la nebunie,
dar dr Lundgren m-a obligat să renunț la ei.
M-a trecut pe brânză de vaci și ananas, în schimb.
Le spune burgerii hawaieni,
dar nu seamănă deloc la gust cu burgerii.
Au gust de Styrofoam.
Sper că nu deranjez.
Deloc.
E vineri seara.
Probabil te întreții cu cineva.
Nu.
Atunci, ce faci?
Un tânăr arătos,
un tânăr burlac disponibil singur într-o vineri seara.
Dacă chiar vreți să știți, mă pregătesc pentru ultima sesiune.
Ultima și cea mai importantă.
- Da. - Watergate.
Căci presupun că modul cum o să tratezi chestiunea Watergate o să determine
dacă aceste interviuri vor avea succes sau nu.
Să am emoții?
O să dau tot ce am mai bun.
Perfect. Fără reguli.
Știi, e ciudat.
Am stat în scaune față-n față,
am vorbit ore-n șir, se pare, zile la rând,
și, totuși, de-abia am ajuns să te cunosc.
Unul din oamenii mei, ca parte a pregătirii
pentru interviul ăsta, ți-a făcut un mic profil.
Și-mi pare rău să spun că de-abia în seara asta am apucat să-l citesc.
Sunt ceva chestii destul de interesante în el.
Trecutul tău de metodist, condițiile de trai modeste,
apoi ajungi la o mare universitate plină de oameni mai bogați și mai eleganți.
Care era? Oxford?
Cambridge.
Și la tine se uitau de sus snobii de-acolo?
Normal. Asta e tragedia noastră, nu-i așa, dle Frost?
Oricât de sus am ajunge, tot de sus se uită la noi.
Chiar nu știu despre ce vorbiți.
Ba da, știi.
Fii serios. Oricât de multe premii
sau oricât de mult s-ar scrie despre tine
sau oricât de înaltă ar fi funcția în care aș fi ales eu, tot nu ne ajunge.
Tot mici ne simțim,
tot niște fraieri ne simțim, cum ne-au spus-o ei de sute de ori.
Deștepții de la facultate, sus-pușii, privilegiații,
oamenii al căror respect îl voiam noi de fapt, după care tânjeam.
Și nu de-asta muncim atât acum,
nu de-asta luptăm pentru fiecare centimetru,
făcându-ne loc spre vârf într-un mod lipsit de demnitate?
De-am fi sinceri un minut, dacă ne-am gândi doar o clipă,
dacă ne permitem o privire în acel loc tenebros pe care-l numim suflet,
nu de-asta suntem aici acum? Noi doi?
Căutăm un drum de întoarcere la lumină,
sub lumina reflectoarelor, înapoi pe podiumul câștigătorului.
Pentru că am simțit cum ne scapă.
Amândoi ne îndreptam spre mocirlă!
Un loc în care snobii mereu ne-au spus că o să ajungem.
Cu fața la pământ.
Umiliți cu atât mai mult pentru că am încercat atât de mult.
La naiba cu asta!
N-o să permitem să se întâmple așa ceva, niciunul din noi.
O să le arătăm noi lor.
O să-i facem să se înece cu succesul nostru continuu
cu titlurile de pe primele pagini, cu premiile și puterea și gloria!
O să-i facem pe nenorociți să se înece!
Am dreptate?
Da. Doar că numai unul din noi poate câștiga.
Da.
Iar eu voi fi cel mai înverșunat adversar al tău.
O să te atac cu tot ce am,
pentru că lumina reflectoarelor poate cădea pe unul singur.
Iar pentru celălalt, va rămâne pustietatea,
cu nimic și nimeni alături,
în afară de vocile ce ne vuiesc în cap.
Cred că-ți dai seama că am băut ceva.
N-am băut prea mult. Doar unul sau două pahare.
Dar ascultă la mine,
când va veni vremea, o să fiu concentrat și pregătit de luptă.
Noapte bună, dle Frost.
Noapte bună,
dle președinte.
Deci cu sau fără brânză? Am adus burgeri.
David?
Am treabă.
Cine a fost idiotul care a făcut-o?
Doamne, e Liddy?
Trebuie să fie un pic nebun.
Da, chiar e.
Nu e tocmai în deplinătatea funcțiilor mintale, nu?
Nu-i asta problema
Da, la naiba cu Cabinetul și cu restul.
Dar gata cu milogeala. De-acum înainte, ei să vină la mine.
Un singur lucru vreau să se facă,
și nu vreau să se comenteze.
Vreau să trimiți cea mai de încredere persoană pe care o cunoști
din Serviciul de Imigrări
să controleze activitățile de la Los Angeles Times.
Pe absolut toate. Și trebuie să trimită echipe să vadă
dacă încalcă sau nu chestia cu imigrarea ilegală.
- S-a înțeles? - Da, domnule.
Dacă rupi "crusta", sunt o mulțime de chestii care
credem că ne-ar face foarte mult rău
dacă am continua cu treaba asta.
Alo?
Jim, sunt David.
Salut. Cât e ceasul?
Cât mai stai în Washington?
Până marți.
Super. Mai ții minte că ai spus
că te duci la biblioteca Tribunalului Federal?
Te duci tu să-l verifici, te rog, scumpo?
Da, pentru materialul despre Colson?
Am mai citit și eu câte ceva aici,
și mai ții minte bănuiala aia pe care ai avut-o despre întâlnirea
dintre Nixon și Colson?
La ce te gândești?
Salut.
Bună dimineața.
Și?
Mă scuzați, dle.
E 8:30. Bob, l-ai văzut pe David?
Nu. Nici urmă de Frost sau Reston.
- 'Neața. - Bună dimineața. Hai să mergem.
Despre ce e vorba?
E prima oară când întârzie.
Domnule președinte!
'Neața.
Domnule președinte.
Domnule Frost.
30 de secunde până când începem!
30 de secunde. Pregătiți-vă.
Dacă sesiunea de azi o să semene cu convorbirea telefonică,
ar trebui să fie explozivă.
Care convorbire telefonică?
Telefonul dat în camera mea de hotel.
David, începem cu camera trei în 4, 3, 2 și...
Aruncând o privire peste ultimul an din mandat,
vi se pare c-ați obstrucționat vreodată justiția
sau ați făcut parte din vreo conspirație de mușamalizare
sau obstrucționare a justiției?
Nu.
Interesant că ai folosit termenul "obstrucționarea justiției".
Probabil că nu ai citit statutul
privitor la obstrucționarea justiției.
Întâmplător, l-am citit.
L-ai citit, spui tu?
Atunci, înseamnă că știi că nu e nevoie doar de o faptă.
Necesită un motiv corupt specific.
Și în cazul ăsta, eu n-am avut un motiv corupt.
Ceea ce-am făcut a fost în interesul controlului politic.
Oricum ar fi, consecințele directe
ale acțiunilor dvs ar fi fost acelea că
cei doi dintre tâlharii condamnați
ar fi scăpat de condamnare penală.
Cum ar putea asta să nu fie mușamalizare sau obstrucționare a justiției?
Cred că în dosar se vede clar, dle Frost,
că departe de a obstrucționa justiția,
eu o facilitam în mod activ.
Când Pat Gray de la FBI m-a sunat, era 6 iulie,
eu am spus, "Pat, tu continuă-ți investigația."
Cu greu poți numi așa ceva obstrucționarea justiției.
Foarte posibil, dar cu două săptămâni înainte de 6 iulie,
știm că ați încercat cu disperare
să controlați sau chiar să blocați investigația.
Nu, nu. Stai așa nițel. N-am încercat...
Nu, nu. Obstrucționarea justiției înseamnă obstrucționarea justiției,
fie că e pentru unu, fie că e pentru cinci minute,
și nu greșim cu nimic dacă spunem că planul dvs a dat greș.
Adică, dacă încerc să jefuiesc o bancă și dau greș, nu mai are importanță.
Tot am încercat să jefuiesc banca.
Vrei să aștepți nițel, domnule Frost?
Nu există absolut nicio dovadă cum că aș fi încercat...
Motivul pentru care nu există nicio dovadă
e pentru că 18 minute și jumătate
din conversația cu Bob Haldeman din perioada din iunie
au fost șterse în mod misterios.
Asta a fost o scăpare nefericită.
Iar Bob Haldeman este un riguros
și conștiincios ascultător.
Notițele sunt acolo ca să le vadă toată lumea.
Noi am găsit ceva mai bun de atât,
o conversație cu Charles Colson,
care nu cred că a fost publicată vreodată.
Bun, începem.
N-a fost publicată, zici?
Nu, dar unul din cercetătorii mei a găsit-o în Washington
unde e disponibilă pentru oricine care consultă arhivele.
Mă întrebam și eu dacă am mai văzut-o.
Mai mult de-atât, domnule președinte.
Dumneavoastră ați rostit cuvintele.
Ați susținut mereu că ați aflat de spargere pe 23 iunie.
Da.
Dar această stenogramă a unei casete realizată cu trei zile mai devreme
demonstrează în mod clar falsitatea acestei afirmații.
În aceasta, îi spuneți lui Colson, "Investigația asta va fi oprită
dacă niciunul din cei șapte nu începe să vorbească.
Asta e problema."
La ce ne referim când spunem că
"unul din cei șapte va începe să vorbească"?
Mai departe, apoi, la o conversație cu John Dean
de pe 21 martie, din anul următor.
Dintr-o singură stenogramă, de-acolo, negru pe alb,
am ales, iar astea sunt cuvintele dvs,
unu, "Ai putea primi 1 milion $, și i-ai putea primi cash.
Știu de unde pot fi luați."
Doi, "Cel care trebuie ținut sub control e Hunt."
Trei, "Nu trebuie să ne ocupăm de problema cu Hunt?"
Patru, "Luați milionul de dolari.
Mi se pare că ar merita."
Cinci, "Nu crezi c-ar trebui să pui în mișcare treaba cu Hunt?"
Șase, "Mai întâi, ai problema cu Hunt.
"Ar trebui rezolvată." Șapte, "Banii pot fi aduși.
Ehrlichman i-ar putea livra."
Opt, "Nu avem altă soluție cu Hunt
decât cu cei 120.000$ sau cât or mai fi, nu?"
Nouă, "Doamne, dă-mi toți banii pe care îi avem."
Și aș putea continua. Acum, mie mi se pare
că cineva care ar face o mușamalizare
nu s-ar putea exprima mai clar de atât, nu?
Uite, lasă-mă să te opresc un pic,
pentru că faci ceva aici
ce eu nu fac, și nici nu voi face
pe durata acestor interviuri.
Dai citate scoase din context,
scoase din ordinea lor firească. Și aș putea adăuga că
am participat la toate aceste interviuri
fără să am vreo notiță în față.
E viața dvs, dle președinte.
Întotdeauna ați susținut
că nu ați știut nimic despre toate acestea până pe 21 martie.
Dar în februarie, avocatul dvs personal a venit la Washington
pentru a începe strângerea a 219.000$,
bani pentru mită, pentru a fi plătiți spărgătorii.
Acum, chiar vă așteptați să credem
că habar nu aveați de așa ceva?
Eu am crezut că banii sunt pentru scopuri umanitare.
Pentru a ajuta oamenii dezavantajați și lipsiți de apărare.
Erau livrați pe cabine de telefon cu pseudonime
și la aeroporturi de către oameni cu mănuși.
Nu așa se plătesc avocații în mod normal, nu?
Am mai făcut declarații legate de această chestiune.
Toatea astea erau problemele lui Haldeman și Ehrlichman.
Eu nu știam nimic. Da, bine. Bine!
Tu ai tras o concluzie.
Eu mi-am expus punctul de vedere, acum hai să mergem mai departe.
Hai să trecem mai departe.
Nu, stați așa.
Nu, nu vreau să vorbesc...
Dacă Haldeman și Ehrlichman erau cei într-adevăr responsabili,
când ați aflat pe urmă despre acest lucru,
de ce n-ați chemat poliția să-i aresteze?
Nu e asta un alt fel de mușamalizare?
Da, poate așa ar fi trebuit să fac. Poate că da.
Trebuia să-i fi chemat pe agenții federali în birou
și să le spun, "Uitați-i pe cei doi.
"Târâți-i la tribunal,
amprentați-i și la zdup cu ei."
Dar eu nu sunt așa.
Oamenii ăștia, Haldeman, Ehrlichman, le cunoșteam familiile.
Îi cunoșteam de mici copii.
Da, dar știi, din punct de vedere politic,
presiunea asupra mea de a-i lăsa în pace a deveni copleșitoare!
Așa că am făcut-o. Am tăiat un braț,
apoi l-am tăiat și pe celălalt, și nu sunt un măcelar bun!
Și întotdeauna am susținut că ceea ce ce au făcut,
ceea ce-am făcut cu toții, nu a fost de natură penală.
Când ești președinte,
trebuie să faci o mulțime de lucruri uneori care nu sunt întotdeauna,
în sensul strict al legii, legale, dar le faci
pentru că sunt in interesele supreme ale națiunii!
Așa. Stați, ca să înțeleg cum trebuie,
chiar spuneți că în anumite situații,
președintele poate decide dacă e în interesul țării
și apoi să facă ceva ilegal?
Spun că atunci când o face președintele, înseamnă că nu e ilegal.
Pardon?
Asta cred.
Dumnezeule.
Dar îmi dau seama că nimeni nu mai are același punct de vedere.
Așadar, în cazul ăsta, veți accepta
să lămuriți lucrurile odată pentru totdeauna,
că ați făcut parte dintr-o acțiune de mușamalizare
și că ați încălcat legea?
Doamne, l-am prins.
Fir-ar!
Gata, hai să facem o pauză.
Ce naiba se întâmplă?
Taie. Taie.
- Pardon? - Oprește camera.
Oprește-o acum.
Nu eu decid asta. Trebuie să vorbești cu regizorul.
- E afară în mașină. - Cheamă-l aici.
Ascultă, avem o problemă aici.
- Jack, ce faci? - O pauză?
Schimbați caseta.
David, putem vorbi un pic, te rog?
Ce naiba se întâmplă, Jack?
Era pe cale să spună tot și știi bine asta.
Băieți, ăsta e un moment critic din viața lui.
Îți dai seama că te putem da în judecată pentru asta?
Ai compromis interviul cu bună știință, Jack.
Cu toții suntem împreună în asta.
Sun sigur că putem găsi o soluție.
O soluție? Ce tot vorbești acolo? E un interviu!
Bob, permite-mi să-ți reamintesc...
Ai încălcat termenii contractului. Te putem da în judecată.
Pentru DUmnezeu, Jim. De ce nu-i dai o săptămână liber?
Dă-i un an liber!
Fă-i naibii un masaj!
Ai grijă cum vorbești, ce naiba.
Ce-ai făcut? Ai aruncat prosopul, Jack?
Ți s-a făcut milă de mine?
Domnule, am simțit doar că
dacă urma să faceți vreun fel de dezvăluire sub influența emoțiilor,
ar trebui să stăm puțin
să ne gândim bine, să ne facem un plan.
Vreau doar să vă fac să realizați
cât de important e acest moment
și câte consecințe potențial devastatoare
ar putea avea dezvăluirile neplanificate influențate de emoții.
Știu.
Dar să continui și să neg în continuare totul...
Apreciez gestul.
Ar trebui s-o considerăm o situație dezastruoasă.
Jack, continuăm?
- Continuăm. - A avut destul timp să plănuiască
alte aiureli, așa că fii pregătit.
O să fie bine. Continuă de unde te-ai oprit.
30 de secunde.
Zece secunde.
David? 4, 3, 2 și...
Domnule președinte, vorbeam despre
perioada dintre 21 martie și 30 aprilie,
și despre greșelile pe care le-ați făcut, și așa mai departe, și mă întrebam
dacă ați merge dincolo de "greșeli"?
Cuvântul care nu pare destul pentru a-i face pe oameni să înțeleagă.
Ce cuvânt ai alege tu?
Dumnezeule.
Bine.
Dacă tot m-ați întrebat, cred că sunt trei lucruri
pe care lumea ar vrea să le audă de la dvs.
Unu, că probabil au fost mai mult decât greșeli.
Ați făcut lucruri necurate.
Și, da, se poate să fi fost și infracțiuni.
Doi, că "Am făcut abuz de puterea mea ca președinte."
Și trei, "Am trecut poporul american
prin doi ani de agonie inutilă,
și-mi cer scuze pentru asta". Și știu cât e de greu
pentru oricine, mai ales pentru dvs,
dar cred că oamenii trebuie s-o audă.
Și cred că dacă n-o spuneți,
vă va mustra conștiința pentru tot restul vieții.
E adevărat. Am făcut greșeli, chiar îngrozitoare,
greșeli nedemne de un președinte,
care nu întruneau standardele de excelență
la care am visat mereu de mic copil.
Dar, dacă-ți amintești, era o perioadă dificilă.
Eram prins într-un război pe cinci fronturi
împotriva unei mass-media fanatice, unei Case a Congresului partizane,
a unui Comitet Erwin partizan.
Dar, da, recunosc că au fost momente
în care nu am îndeplinit pe deplin acea responsabilitate
și am fost implicat într-o mușamalizare, cum o numești tu.
Și regret nespus toate acele greșeli.
Nu poate ști nimeni cum e să-ți dai demisia de la președenție.
Acum,
dacă vrei să mă pun în genunchi să mă umilesc...
Nu! Niciodată!
Eu încă insist că au fost greșeli făcute cu inima.
Nu au fost greșeli făcute cu mintea.
Dar au fost greșelile mele. Nu dau vina pe nimeni.
Eu singur m-am doborât.
Le-am dat o sabie, iar ei au înfipt-o,
iar ei au răsucit-o în rană cu plăcere.
Și cred că dacă eram în locul lor, aș fi făcut exact la fel.
Și poporul american?
L-am dezamăgit.
Mi-am dezamăgit prietenii.
Am dezamăgit țara.
Și cel mai rău lucru dintre toate,
am dezamăgit sistemul de guvernare.
Și toate visurile tinerilor
care vor să ajungă în guvern,
care acum cred, "e prea corupt", și restul.
Da.
Am dezamăgit poporul american,
și va trebui să port această povară asupra mea
tot restul vieții mele.
Viața mea politică e terminată.
Știi, primul și cel mai mare păcat sau decepție a televiziunii
e că simplifică, diminuează,
idei mărețe și complexe, perioade de timp.
Cariere întregi sunt reduse la o singură imagine.
La început, nu înțelegeam de ce
Bob Zelnick era atât de euforic
după interviuri,
sau de ce John Birt a simțit că trebuie să se dezbrace
și să se arunce în ocean ca să sărbătorească.
Dar asta a fost înainte să înțeleg cu adevărat
puterea reductivă a unui prim-plan.
Pentru că David reușise în acea ultimă zi
să obțină, pentru o clipă,
ceea ce niciun jurnalist de investigație,
niciun procuror, niciun comitet juridic
sau inamic politic nu reușiseră să obțină.
Expresia de pe fața lui Richard Nixon,
afectată și devastată de singurătate, auto-compătimitoare și învinsă.
Restul proiectului și eșecurile sale nu doar că au fost uitate,
ci au încetat să mai existe.
Cine a câștigat, dle președinte?
Ăsta e un dachshund?
Foarte drăguț.
Interviurile Nixon/Frost au avut un foarte mare succes.
Cred că au atras cea mai mare audiență pentru un jurnal de știri
din istoria televiziunii americane.
David era pe coperta revistelor Time și Newsweek.
Și chiar și corpul de presă politic,
experimentatul corp de presă politic,
l-a căutat pe David să-i transmită un mesaj de regret și felicitare.
David, vreau să te felicit.
Interviurile?
Nu, nu m-am uitat la ele. N-am putut.
Salut.
Bună.
Cred că David s-a mai întâlnit cu fostul președinte o singură dată.
Înainte să plece din California la Londra din nou,
s-a dus la San Clemente ca să-și ia rămas bun.
Bună ziua, dle Frost. Mă bucur să te văd.
- Dră Cushing. - Bună ziua.
Îmi cer scuze pentru ținuta de golf.
E uniforma oficială a oamenilor pensionați.
Vă duceți acasă?
Da.
Spre un nou și luminos început de noi planuri și provocări?
Să sperăm că da.
Bravo ție.
N-am prins interviurile când au fost difuzate,
dar am auzit că au avut un succes răsunător.
Presupun că jurnaliștii care te-au lăudat pe tine
n-au fost prea drăguți cu mine.
Da, mi-a părut rău să văd asta.
Nu-i nevoie să mă compătimești.
Am învățat să nu mă aștept la altceva din partea acelor fii de curve.
Da.
Doamne, să-mi fie cu iertare, dră Cushing.
Aș fi spus "fii de cățele",
dar lui Manolo îi plac câinii,
și nu-i place deloc să vorbesc urât despre animale.
Vreți să vă servesc cu ceva?
Da. Vreți niște ceai sau șampanie?
Mai avem niște caviar primit de la șahul Iranului.
- Nu, mulțumim. - Sigur?
Haide. Nu e niciun deranj.
Nu, serios, trebuie să...
Bine, bine. Mersi c-ați trecut pe la mine.
Ai fost un adversar pe măsură.
La revedere, dle președinte.
Pa-pa.
La revedere, dle președinte.
La revedere.
Doamne! Era să uit...
V-am adus un cadou, pantofi dintr-ăia care vă plăceau.
V-am adus o pereche.
Vai, Doamne. Mulțumesc.
Sun impresionat. Drum bun.
Stai, David, putem vorbi ceva doar noi doi, câteva minute?
Știi petrecerile alea ale tale?
Cele despre care citesc în ziare?
Chiar îți plac?
Desigur.
N-ai idee cât ești de norocos.
Știi asta? Să-ți placă de oameni și să fii plăcut la rândul tău.
Să ai dezinvoltura asta, ușurința, șarmul.
Eu nu le am. Nu le-am avut niciodată.
Te cam face să te întrebi de ce-am ales eu o viață
care depindea de a fi plăcut sau nu.
Mie mi se potrivește mai bine o viață de contemplare,
dezbateri, disciplină intelectuală.
Poate că am greșit amândoi.
Poate că tu trebuia să te faci politician,
iar eu intervievatorul riguros.
Poate.
David.
Chiar te-am sunat în noaptea aceea?
Da.
Am discutat ceva important?
Despre cheeseburgeri.
Cheeseburgeri?
La revedere, dle.
Cei de la New York, Londra și Sydney
l-au reprimit pe David cu brațele deschise,
la fel cum au făcut-o și prietenii și investitorii săi,
care au făcut o avere din interviurile astea.
Și-a reprimit toate emisiunile.
A primit înapoi până și masa de la Sardi.
În ceea ce-l privește pe Richard Nixon,
cu siguranță n-a mai primit niciodată
reabilitarea la care tânjea cu atâta disperare.
Moștenirea sa de durată
e aceea că, azi, orice scandal politic
primește imediat sufixul "gate".
David Frost continuă să lucreze ca prezentator TV și reporter de știri.
În prezent, petrecerea sa de vară ținută anual
e un eveniment ferm în calendarul social englez.
Interviurile cu Nixon rămân cele mai de succes din cariera sa.
Richard Nixon și-a publicat biografia într-o carte de 1.000 de pagini în 1978,
dar n-a scăpat niciodată de controverse.
A călătorit din nou în China și Rusia, deși numai în calitate de cetățean privat.
A stat departe de funcții oficiale în stat până la moartea sa,
din cauza unui atac cerebral, în 1994.
Traducerea și adaptarea: veverița_bc & VocaTeam b.v. @ Titrări.ro resincronizare CODYBOSS1969